Juha Torvinen: Mihin menet musiikki? Petri Kuljuntaustan haastattelu
Rondo-lehti, 2007

Mikä on mielestäsi taidemusiikin kulttuurinen asema ja merkitys Suomessa tänään?

Petri Kuljuntausta: Aikamme musiikin taiteelliset lähtökohdat ovat tämän päivän
äänimaailmassa. Romanttinen sinfonia saattaa olla nykymaailmalle liian
hidas tapahtumiltaan. Sen sijaan nykyisessä digitaalimusiikissa on
mielettömän nopeita leikkauksia, musiikin tempo on nopeutunut, kuten
myös elämisen rytmi. On kuitenkin erikoista, että juuri digitaalinen
ja elektroninen musiikki on jätetty oman onnensa nojaan suomalaisessa
kulttuuripolitiikassa. Valtion säveltaidetoimikunnassa ei ole yhtään
ihmistä ajamassa digitaalisen musiikin asiaa; tekijät eivät saa tukea,
eikä alaa tukemassa ole minkäänlaista infrastruktuuria. Vaikka
Opetusministeriö rahoittaa erityisen paljon media-alan koulutusta,
digitaalisäveltäjien tukeminen unohdetaan. Suomessa ei ole myöskään
konserttisaleja, jotka esittäisivät digitaalista musiikkia. Tämä
tarkoittaa ikään kuin elävän elämän ja aikamme taiteilijoiden
unohtamista. Nuori yleisö tietää missä mennään, mutta joutuu etsimään
digitaalisen musiikin netistä koska elävänä sitä ei meillä esitetä. Ja
silloin harvoin kun konsertteja on, niin ne tehdään gallerioissa ja
museoissa, joita ei ole suunniteltu musiikkia varten.

Onko nykyisin vallalla puhtaan esteettisyyden kriisi? Olen käyttänyt
musiikissani luonnon ääniä, mutta jotkut ajattelevat tämän
erheellisesti kantaaottavuudeksi. En käytä myöskään kaupungin ääniä
urbaanisuuden itsensä vuoksi. Olen esteetti ihminen henkeen ja vereen.
Nykyisin tarvitaan enemmän medialukutaitoon ja avoimuuteen kannustavaa
opetusta, jotta uudet akustiset ilmiöt osattaisiin ottaa vastaan.
Taiteen pitäisi olla reflektiivisessä suhteessa oman aikansa
akustiseen ympäristöön.

Esimerkiksi 1970-luvun alussa Ellen Urho ja Liisa Tenkku lähtivät
lasten musiikkikoulutuksessa liikkeelle äänistä ja äänipohjaisesta
ilmaisusta. Ennen soitinopetusta keskityttiin puhtaasti ääniin
sinänsä. Tämän jälkeen lapsilla ei ollut mitään ongelmia kuunnella
esimerkiksi Pendereckiä. Valitettavasti traditio katkesi ja heidän
menetelmänsä unohdettiin.

Millaisen näet sen olevan 30 vuoden kuluttua?

Petri Kuljuntausta: 30 vuoden kuluttua musiikinhistoria kirjoitetaan aivan toisin kuin
nykyään, ja 1900-luvun merkittävimmät säveltäjät arvioidaan uusin
perustein. Esimerkiksi 1990-luvulla on tapahtunut sellaisia asioita,
jotka vasta 30 vuoden päästä osataan ylipäätään sijoittaa
merkityksellisesti historian kulkuun. Musiikin käsite on silloin
muuttunut ja taidemusiikki on määritelty uudelleen. Esimerkkinä voi
mainita generatiivisen musiikin, jolloin teos muuttaa muotoaan
esityksestä toiseen. Jo tämän päivän digitaalimusiikissa pohditaan
sitä, kuinka yleisö saadaan taideteoksen "sisään", osallistumaan ja
ohjaamaan musiikkiteoksen muotoutumista. 30 vuoden päästä harva haluaa
enää kuunnella teosta joka kerta samanlaisena, joten generatiivista ja
interaktiivista musiikkia tehdään popista taidemusiikkiin.

Musiikkia tehdään myös ilman välikäsiä ihmiseltä ihmiselle,
säveltäjältä suoraan vastaanottajalle. Yleisesti ottaen, musiikin
pääilmaisuksi on muodostunut digitaalisen äänimaailman estetiikka.
Ihmiset jotka elävät aikamme "pirinöiden" keskellä ja kuuntelevat
näistä äänistä tehtyä musiikkia, menevät vastaaviin konsertteihin myös
tulevaisuudessa. Tämä ei tarkoita sitä, ettei tulevaisuudessakin olisi
klassista ja pop-musiikkia. Historiaa ei unohdeta, mutta patsastelun
aika on silloin ohi ja historiastakin on tullut "juoksevaa".
Menneisyyden muusikot herätetään äänitteiltä henkiin soittotyylin
mikroanalyysien kautta. Silloin mestarimuusikoista toteutetut
virtuaalihahmot soittavat esikuvansa tyylin mukaisesti, aina virheitä
myöten, ja jatkavat fanien iloksi tämän luovaa uraa pitkälle
tulevaisuuteen. Laulu ei katoa maailmasta, ihminen ei kyllästy
milloinkaan ihmisääneen.